Григорий Цамблак
Пространно житие на Стефан Дечански
Житие и живот на светия великомъченик цар Стефан сръбски, който е в Дечани, написано от Григорий монах и презвитер, игумен на същата обител

Превод от старобългарски: [Неизвестен], —

chitanka.info

И той беше от великия и преславен сръбски народ [комуто е присъщо] не само да превъзхожда другите народи с военни сили и да надминава с богатство, с красота на мястото и с величие съседите си, но да се украсява и слави с царе най-благочестиви и премъдри, към които е премного благосклонен. Припомних [за тях] в съчинението въз основа на общото [им] царуване. Защото корен на тяхното рождение и причини за царуването беше триждивеликият Симеон, Симеон, който при царуването си угоди на Царя на всички [хора], Симеон, който пренебрегна висотата на царството и възлюби великото иночество, Симеон, добрият воин на великия Воевода, който не се обвърза от вълненията на живота, но на Воеводата бе угоден, Симеон, наистина приятел на оня богоприимец, а, мисля, и по-велик, защото колкото Благодатта е по-висша от сянката на Закона, толкова и служителите на Благодатта са по-висши от тайнослужителите на Закона. Този прочее Симеон, корен благ, както казах, остави достатъчно [достойни] наследници на царството, всеки от които пое властта в свое време. Те не размиряваха църквата с еретически вълнения и с елински жертвоприношения, ни с лъжеучения, както синовете и племенниците на Константин Велики, но благочестиво, богомъдро, че и боголюбезно управляваха войската и останалото поверено им стадо.

Когато аз започвам повестта за великия мъченик и цар, моля да изслушате усърдно предложеното на вашите боголюбезни души. И ако нещо не достига, моля ви да ме удостоите със снизхождение. Докато друг човек другояче ще разказва и всеки от тях иска да утвърди своето, аз пък, уповаващ се на мъченика, не изповядвам благодатта нито на тези, нито на онези, но като се надявах на неговата помощ, насочих повествованието към неговото похвално житие.

Милутин, четвъртият след великия Симеон, роди Стефана — стълб на великото благочестие и венец на царството. След като изтече много време и той вече беше във възрастта на пълнолетието, беше приветлив и светъл към всички, поучаваше се винаги в страх господен и чрез него се отклоняваше от всяко зло. И много бяха добродетелите на мъжа още от младини: благопристоен към събеседниците, с тиха реч, милостив към страдащите, а от горделивостта толкова се гнусеше, та не искаше такъв [човек] дори да се покаже пред очите му. Затова сърцата и умовете на всички се разпалваха към неговата благосклонност. И беше всецяло направил всевишния свой помощник и към него единствен гледаше.

Но как пострада?! Дяволът, ненавиждащ винаги доброто, подбуди завистта, а за такава служба жената е негов служител. О, мои сълзи, ако женската лъст надви в рая прародителството великомъдрие, та как нямаше тук да постигне нещо от желанията си? И чуйте! Идва царицата при царя, представя лицето си печално, влизането — непочетно и необичайно, рони сълзи и поради вътрешния плам говори с пресеклив глас. И да кажа накратко — тласка бащата да ослепи първородния син, сина, наистина подобен на Исак с благопокорство и послушание. А той не че не знаеше за нещата, замислени срещу него, но и от мнозина князе и велможи тайно беше подучван да се отцепи с множество войници в някоя от тамошните местности и да избегне заговора, който се крои срещу него, а и да се облече напълно във върховна царска власт. Но той не пожела да ги послуша, преценил, че за него е по-добра божията грижа, що е за полза на всеки, отдаден вседушно на човеколюбието му, нежели човешкият съвет и помощ. И живееше прочее, придържайки се към правдата и незлобливостта, оградил се с милостиня и молитви, говорейки:

„Владетелю на всички неща и боже, единосъздателю на видимото и невидимото творение, ти познаваш сърцата на създанията си, познаваш всички неща отпреди тяхното съществуване; на тебе човешката помисъл се изповядва и дирята на помисълта е открита за тебе! Виж дали има неправда в моето сърце, виж дали пътят на беззаконието е в мене; ти, който справедливо изпитваш сърца и утроби, виж дали е истина това, в което ме обвиняват, и отсъди справедливо и смири несправедливо ожесточеното срещу мене родителско сърце, и преобрази в милост на милосърдието надигналия се стремеж, ти, който укроти при Естир разпаления гняв на Асуир, индийския цар! Прочее, всевиждащи владико, спаси мене, изпадналия в беда, който скоро ще понеса несправедливо осъждане, а моя баща и цар отклони от позорното и порочно деяние. Защото ти чрез мъжество окованите извеждаш и твоята мишца е безкрайно крепка, многовъзпети царю!“ Така доблестният Стефан на бога единствено разкри сърдечното си притеснение, възлагайки на него цялата си надежда за спасение.

Сред царските [хора] той прочее вървеше благоговейно и благопристойно, показвайки на всички естествения си приветлив нрав; когато се явяваше пред баща си, наистина имаше някак смирен и подходящ вид. Но силата на провидението замълча пред такова дело, за да може, след като бе изпробван чрез несправедливата рана, [Стефан], чиито усилия и мъки за истината не могат да се сравнят с ничии, да бъде увенчан от животворящата ръка с праведен венец.

Какво стана нататък? Разказ, достоен за умиление и сълзи: надделя женската лъст, от женската хитрост бе победена царевата премъдрост, на женската слабост се преклони бащината твърдост, от безсрамието на жената бе угасена родителската топлина; бива хванат праведният неправедно, незлобивият — от люта клевета, милостивият — немилостиво и — о, безсрамие! — бива лишен от очи. И да не би някой от тези, които не са вникнали добре, чувайки това, да помисли да възхвалява Стефан, а онзи, достохвалния и светия, да безчести чрез нашите думи? Да не се допуска такава нелепост! Защото ние смятаме неговия баща за благочестив и за поборник на нашата права вяра със светците; и на неговите мощи, като на нетленно съхранени от бога, се кланяме и ги целуваме, приемайки освещение; и него молим да ходатайствува за нас пред Владиката, тъй като поради многото си добродетели има смелост пред него. Но изобличаваме женското споразумение с дявола; а и той търпи известен укор, загдето, като я послуша, предаде на съда на немилосърдието първородния, който беше такъв, за какъвто говори Соломон. А той каза: „Мъдрият син радва баща си.“ Но и за това не трябва да бъде упреквай от тези, които разбират правилно. Защото и Константин, велик и пръв цар на християните, такъв и толкова голям по благочестие и премъдрост, вродена и светска, а като повярва в лъжливите думи на лукавата жена, уби своя син Приск, добър и благ мъж, а пък после, когато разбра, че тя е излъгала, чрез справедлив съд уби и нея.

Видяхте ли, възлюбени, лукавството на жената? Чухте ли за тяхното лесно мамещо коварство! Защо прочее Константин — такъв, и богопросветен, че и премъдър — не разкри нейното злодейство преди убийството на сина си? Защото, ако би знаял това, не би осъдил обичния, но самата нея, в която говореше дяволът. Ала узна по-късно, когато с разкаяние нищо не можеше да помогне, ни бе възможно да възкреси сина, и не прозря отпървом, понеже окото на разума бе закрито от лукавите думи на злата жена; след извършването на убийството разбра какво е направил. Така пострада и Адам, защото знаеше, че е добро послушанието, що създателят заповяда, и зло — непослушанието, тъй като бе премъдър като дивно творение на божиите ръце, почетен с душа словесна и умна и познаваше доброто и злото. Но виж злият съветник как първо улови жената, а чрез жената накара Адам да се докосне до забраненото дърво. И което по-напред знаеха съгласно природата: че непослушанието е зло, усвоиха го с дело, подчинявайки се на злия съвет. И много и други такива, и многобройни примери от божественото писание знаят ония, които се занимават с това, но нека нашето слово се насочи към повестта.

Така прочее Стефан пострада — покъртително лишаване от зрение! Мястото, където стана това, се наричаше Овче поле; там имаше молитвен храм на великия Христов архиерей Николай. Докато страдалецът бе пронизван от люта болка, съвсем изнемогваше и лежеше почти мъртъв, към края на нощта той е обхванат от лек сън. И вижда мъж, застанал пред него със свещенолепен вид, украсен със светителска одежда, а светлината на благодатта сияеше на лицето на мъжа; в дясната си длан той носеше неговите две избодени очи и му говореше: „Не скърби, Стефане — ето на моята длан са твоите очи.“ И с тези думи му показваше какво носи. А той, както му се присънваше, му каза: „Кой си ти, господарю мой, който полагаш такава грижа за мене?“ И явилият се рече: „Аз съм Николай, Мирликийският епископ.“ Като стана от сън, Стефан със смирение в сърцето отправяше благодарности към бога и към неговия угодник. И усещаше някакво немалко облекчение от болката.

След това беше изпратен оттук в Константиновия град и заточен заедно със своите две деца, които бяха в отроческа възраст. Бе му заповядано от царуващия Андроник, сиреч Палеолог, да пребивава в обителта на бога на всичко и Все-държителя; царят нареди никой друг да не идва при него за разговор освен игумена на обителта и тези, на които той позволи. И така живееше доблестният, като понасяше усърдно бедите на заточението и си говореше непрестанно следното: „Търпи, Стефане! «Във вашето търпение запазете душите си» — рече господ. Но и в Премъдростта е писано: «Като злато в горнило ги изпита с беди и като жертва всеплодна ги прие.» И не преставаше да благодари, припомняйки апостола, казващ: «И бъдете благодарни!» Но и често се молеше, и много пъти коленичеше. А когато братята се събираха на молитвеното правило, той беше пръв и стоеше неподвижно до свършване на песнопението, така че и самият настоятел, и всички братя се дивяха на неговата бодрост и старание. И затова още повече бе обичан и съжаляван от всички, и те проявяваха към него всякаква грижа, и беседваха често с него, и получаваха немалка полза, понеже той им говореше много неща от Писанието, [които подтикват] към въздържание. При това привеждаше за пример апостол Павел, който учи, че сегашните страдания са недостойни за славата, що ще ни се открие от бога, и че колкото външният ни човек извехтява, толкова вътрешният се обновява. Така той оставяше на второ място своите страдания, мислейки за полза на идващите при него братя, и облекчаваше техните мъки от постничеството чрез думи, съдържащи многосмирение, а още повече — поучение. Тези дела не останаха скрити от самодържеца, но и той беше чул за похвалния живот на мъжа. И целият бе изпълнен с почуда, така пленен от любов към него, че го викаше често при себе си в царските палати, за да беседва много с него за полезното и да обядва с него. Защото такава е добродетелта — добролюбните привлича към себе си, а злобните прави да се срамуват от нея.

Тогава врагът, който в различни времена размирява църквата с различни ереси, не можеше да търпи църквата да има пълно затишие и Христовото стадо да пасе на пасищата на благочестието. И породи някой си Варлаам, основател на акиндиновата ерес; чрез него църквата се изпълни с големи размирици, понеже той имаше със себе си много единомишленици, а по-точно — единопогибелни, и ученици, слушащи неговите непристойни и разложителни заповеди. Той, прочее, извращаваше единосъщното, както умовредния Арий, а пресветия дух хулеше, както скверния Македоний. Пък и за преображението Господне, станало наистина на Таворската планина пред неговите апостоли и ученици, когато Христос показва славата на своето божество, тогава, когато чрез своята неизмеримо силна власт им представи Мойсей и Илия, за да ги накара да повярват, че богът, превърнал се в човек заради нас, владее над живите и мъртвите, [за това преображение] всепорочният [Варлаам] учеше, че е привидно, а не истинско. И мнозина последваха ереста му и жребият на православните беше — в подвига. И по целия оня царски град избухнаха бунтове и смутове, и раздори: едни прочее се присъединяваха към злославните, а други се противопоставяха и ги изобличаваха.

А този, който тогава ръководеше църквата, наистина светият Атанасий, като свика събор, а там беше и зломъдрият Варлаам със своето злославно войнство, утвърждава единосъщното, както завещаха отците в Никея и както утвърдиха вселенските и поместните събори след тях, та чак до негово време; и изясни, че светото преображение на Христос, нашия бог е истинско. А Варлаам, който не иска да се подчини, предава на анатема с неговата дружина и го изгонва от съборната църква. Макар че Варлаам бе посрамен и докрай низвергнат, но възнамеряваше още да мърда със змийската опашка. Затова се затвори в своята скверна килия, без да излиза, и временно замълча, пишейки развращаващи предписания срещу църквата и острейки богоборческия си език срещу православието. След това, скочил изведнъж като диво магаре, смущаваше благочестието. И мнозина изтръгна за погибел както сред мъжете, така и сред жените, пък и сред царедворците, защото предава своята смъртоносна ерес на самите евнуси, служещи на царя — с една дума, едва не го последва целият град.

Докато ставаше това, царят нареди, както му бе обичай, да повикат при него Стефан. И след като бяха изречени много думи за спасението на душата и за царското управление, боговдъхновеният Стефан подхвана и каза: «Струва ми се, о властни царю, че във всичко си благоугоден на бога и царя на царете: с царско управление, със сановнически и военен порядък, с кротост, смирение, правосъдие, истина; че превъзхождаш с премъдрост много царе, които са били преди тебе. Ала в едно, не зная как, о боговенчани, струва ми се, че грешиш; а то е корона на царството и глава на вселената; за него апостолите обиколиха вселената и приобщиха човечеството към истинската вяра в отца и сина и Светия дух, заради него мъчениците не пощадиха плътта и кръвта си — това е благочестието!»

А царят към него: «Как мислиш, че грешим в благочестието? Говори, о най-съвършен между приятели и братя!» И Стефан каза: «Известно е, о царю, че когато пастирят не забележи вмъкването на вълка сред стадото и не го прогонва, тогава и той е звяр, макар да носи име на пастир. Защото не имената правят почетни делата, а делата прославят имената. И че този, който може да оставя злославните и да не ги прогонва, се смята от добромислещите за злославен. Не е праведно, нито редно, о светлейши между царете, ти, който си почетен с царския престол и си поставен от Христа за пастир на толкова голямо стадо, да държиш неговите врагове в стадото си, но трябва да ги прогониш далече като душегубни вълци и да пееш с Давид: „Ненавиждащите те, господи, възненавидях и заради враговете ти се съсипах; с пълна ненавист ги възненавидях, те са ми врагове.“ Не трябва по никакъв начин да ги оставяш и в пределите на богодаруваната ти страна. Ако направиш това, ще прекратиш църковните раздори и на православните ще дариш мир дълбок, ще възвеличиш скиптъра на царството, ще бъдеш истински цар на истински християни и като истински пастир ще получиш от върховния владика награда — непреходността на отвъдното царство.»

Когато самодържецът чу тези думи и се удиви от словесния разум и премъдрост на мъжа, той пожела много да му благодари и да похвалява божия човек, и да каже с почуда на някои от приближените си: «Велик мъж, велик по разум и премноговидец с очи духовни, ако и да затвори телесните.»

И веднага заповяда да му доведат Варлаам вързан, а единомишлениците му да изгонят от града и да не се приемат в никои градове и села на неговата държава. И оня прочее, като узна какво е заповядано — понеже някой от привържениците на неговата ерес в палата веднага му съобщи,— се качи на кораб и избяга в Рим. А злочестивата му сбирщина беше изтребена из корен. И така бог чрез съвета на своя угодник очисти земята на своите хора, а църквата и всички владения на гръцкия скиптър получиха голямо и непоклатимо спокойствие.

Такава беше ревността на Стефан към благочестието, такава беше ненавистта му към еретиците, такава беше вярата му в Христа. И щом в чужда страна и в заточение той излъчваше такава ревност за православието, че и царя да подтикне към прогонване на еретиците, и толкова преуспя заради подкрепящия го Христос, какво ли нямаше да направи, ако повеляваше в държавата? Оттогава любодобродетелният Стефан беше още повече обичан от царя и будеше неговото удивление, а на самия патриарх и на целия църковен клир, пък и на велможите и градските първенци стана близък, защото със смирение и със словесно общуване привличаше сърцата на всички; така че ако някой само бе беседвал с него, смяташе това за голяма придобивка. И някаква благодат, привличаща към него любовта на всички, сияеше по лицето на този мъж. Защото такова е лицето на чистите по сърце — когато гледат бога с духовните си очи, да се изпълват с неизразима радост и оттам да придават на лицето си лъчезарност, Мисля, че и Соломон говори за това: «Когато сърцето се весели, лицето цъфти» — понеже оня блаженият смяташе лишаването от очи за просветление, а заточението — за велико утешение. И винаги се стремеше към божията любов, и молейки се често, въздишаше от дълбочината на душата си така, че предизвикваше умиление и сълзи у този, който го слуша; а което е най-дивното от обичайното му дело и от всичко най-приятно на бога — не пренебрегваше милостинята и от онова, що му даваше царят, от него си оставяше малък остатък, колкото за насъщните потреби, а останалото предаваше в ръцете на игумена, за да го раздаде на нуждаещите се.

Докато Стефан прекарваше така, един от благородниците в неговото отечество, когото той отпреди познаваше и обичаше, като си припомни неговото предишно поведение и се сети за любовта му, започна да страда душевно, И взе немалко злато, та го сложи в пазвата на най-верния си слуга; заръча му поверително много неща и го изпрати в Цариград, заповядвайки да го занесе на Стефан. Той, щом пристигна, предаде изпратеното и изрече много утешителни и заедно с това — милостиви думи, които могат да изтръгнат сълзи дори и от каменно сърце.

А Стефан, станал, вдигнал нагоре ръце, се помоли за оня труженик на вярната любов и въздаде благодарности. След това извика игумена и даваше в ръцете му донесеното, за да го употреби за утеха на бедните. А когато оня го молеше да остави известна част за свои нужди, не пожела, отговаряйки му така: «това, честни отче, не ние сме спечелили, но оня, който „разтваря своите ръце и насища всичко, що живее по благоволение,“ както пише Давид. Той изпрати това за нуждите на своите хора, изпаднали в оскъдица. Ако бог искаше аз да се препитавам от тамошните, нямаше да достигна тукашните, както той отсъди. Но понеже на неговия божествен промисъл е угодно така, достатъчно и повече от достатъчно е за нас това, което ние намираме наготово.» Такива и много повече думи изрече той на игумена и без да остави нищо, предаде в ръцете му донесеното. А младежът, който го беше донесъл, задържа за известно време и го изпрати при неговия господар, като много се моли и благодари с обичайните си сълзи, и заръча и следното на оня достоен за похвала приятел: «Ако пак пожелаеш нещо да ми пратиш, моля те, сърдечни мой, раздай го там на нуждаещите се, защото силата, която ме доведе тук, ме храни изобилно.»

Какво следва нататък? Вече се навършваше петата година от неговото пребиваване там. Когато настъпи свещеният празник на чудотворния отец Николай, по обичайния ред в обителта се извършваше всенощно бдение и беше голямо палене на свещи и кадене. Стоеше и Стефан на определеното му място, въздишайки от дън душа и молейки се със съкрушено сърце. А когато седнаха според обичая и житиетозаедно с чудесата на този велик отец бе прочетено от всички, Стефан, седнал на стол поради силната умора, задряма. И вижда с очите на сърцето си как божественият мъж, който и по-рано му се бе явил, застана пред него и му рече: «Помниш ли какво ти казах, когато се явих преди?» [На Стефан] му се привидя как, коленичил на земята, казваше, че го познава — той е великият Николай, но реченото от него не помни. А оня, милостивият, рече: «Казах ти да не скърбиш, защото твоите зеници са в моите ръце и аз ти ги показах.» Той имаше видение, че си припомня тези думи, че пада в краката на светителя и че моли милост. И явилият се рече: «Това, което тогава ти казах, сега съм изпратен да изпълня.» И както представяше видението, го вдигна, направи на лицето му кръстен знак, докосвайки с края на пръстите си неговите очи, и рече: «Нашият господ Исус Христос, който даде зрение на слепия от рождение, дарява и на твоите очи предишния взор!» И оня, прочее, стана невидим, а този се разтрепера. И щом дойде на себе си — о, Христе, неизказано е твоето милосърдие! — виждаше както преди. И така, взел тоягата, както обикновено си ходеше, по същия начин си излиза от църквата. Щом стигна до килията си, падна на земята и часове наред лееше сълзи от онези новодарени зеници, принасяйки дарове от сълзи на този, който му ги даде. Удряше се в гърди, наричаше се пръст и пепел, говореше, че е недостоен за такова благодеяние, а за много мъки и страдания. Такива прочее са светците — когато се сподобяват с най-великото, мислят най-смирени неща. И след като проля обилно сълзи, закри очите си с кърпа и с тоягата пак отиде в църквата, та застана както обикновено. И така с премъдър предумисъл скри от всички и никой не разбра, че има способност да вижда, до деня, когато бог го избра да царува чрез правдата и го постави за пастир на неговото си отечество, както словото ще разкаже нататък. А нашата повест да върви поред.

Не изминаха много дни от преславното му проглеждане и по-малкият му син, обзет от тежка болест, умря скоропостижно. А той не направи нищо недостойно за благородната си душа, не започна да скубе косите си, не завика с неподобаващ глас, не изрече нещо безполезно, но позволи на природата само обилните сълзи, защото те не могат да се удържат, когато сърцето е устрелено отвътре от стрелите на природата. Проговори гласът на блажения Йов: «Бог даде, бог взе!» След като го погреба, издигна ръце към небето и рече: «На тебе, владико, предавам отрока! На тебе изпратих отрока и той ми се спаси отсега и до века. На тебе поверих отрока и няма вече в мене никаква скръб. Благодаря и славя твоето човеколюбие, промислителю благи, защото пожела да приемеш плода на моята утроба, докато е още неизкусен от злобата.» Тези и други благодарствени думи изрече за детето си, така че всички слушащи да се удивляват много на неговото великодушие и на премъдрото слово. Така, прочее, се случиха тези неща.

Оттогава този нов Товит прекара две години в подвижничество и в други неща, що прилягат на монашеския живот, превъзхождайки със сълзи и смирена премъдрост мъжете, които много време се бяха трудили в обителта. Но както [бог] предаде Йов на поискалия го [дявол], за такова и толкова голямо страдание, и го лиши от синове и дъщери и накратко — от всичко в дома, ала за да посрами с това ратника дявол, вечно завиждащ на светците, а да представи [Йов] за светъл победител; както след раните [бог] пак го въздига превисоко и му дарува всичко двойно, по същия начин [стори той] и с този мой венценосец, та след като бъде изпитан чрез различни страдания и в такива и толкова големи беди, да се покаже търпелив и благодарен, да не отрони нито една, най-малка дума на недоволство; и бог пак го дари на неговото отечество. И така, о пресвещени слушатели и богоизбрани люде, слушайте, моля се на ваша милост, как се върна в желаещото го отечество и по какъв начин достигна царския сан.

Самодържецът на гърците изпращаше посланици до своя зет — сръбския цар, та да му прати на помощ войска. Защото, тогава агаряните, след като бяха покорили всички южни области, с голямо множество идваха към източните. И царят беше всецяло устремен и вече повеждаше война с варварите. Той прочее пожела да изпрати с посланиците и настоятеля на обителта на Вседържителя, защото беше мъж разумен и опитен в другото. Щом пристигнаха при сръбския цар, както беше заповядал самодържецът, много почести отдадоха и много дарове получиха. И царят, извикал отделно насаме оня честен отец, питаше го за сина си Стефан. И рече оня чудният: «Питаш ме за многострадалния и втори Йов, о царю? Всички неща от твоето царство, дори да имаше безброй години живот, не струват колкото страданията на Стефан. Като някакво многоценно съкровище го спечели нашата обител; и не само ние, но и целият царствуващ и славен град.» И като начена, разказваше му за много постъпки на мъжа, и за непорочния му живот, и как премъдро подтикна самодържеца да прогони еретиците. «И знай — рече, — колкото него си облагодетелствувал, толкова себе си си ощетил. И ако ме послушаш мене, който те съветвам за добро, върни при себе си с почест, оня, що е по-високо от почестта човешка.»

Когато чу това милостивата душа, омилостиви се бащински, защото такава е кръвната връзка — не се разкъсва, освен от смъртта, но се затяга по-здраво. Като проля обилни сълзи и стана, покланяше се на оня мъж и изповядваше благодатта: «Нека бъде, както бог иска, честни отче — казваше, — както си повелил.» И така приготви бърже онези, които щяха да тръгнат с игумена, и ги отправи във Византия при царя, молейки да му изпрати Стефан. Самодържецът, радостен от това, го повика при себе си, прегръщаше го и го целуваше, със сълзи го изпращаше, дарове много му даваше. А той пък даваше на манастира, в който беше пребивавал, всичко, що му бе подарено от царя. И когато вече тръгна на път и излизаше от обителта, чудният онзи и най-обичен нему настоятел с множество братя го изпращаха със сълзи и им се струваше, че с душите си тръгват заедно с него. И тогава за него се сбъдваха пророческите думи: «Незлобивите и праведните се прилепиха към мене.» Прочее, като получи от тях последните молитви и ги остави с мир, поемаше пътя, що води напред. След като пътува доста дни, достигна отечеството си. И щом дойде на мястото, където тогава пребиваваше царят, и царят нареди, той отива при него. А царят приема добрия син като баща, целува го със сълзи, говори му думи, пълни с утеха; с истинско смирение моли прошка за това, що му е сторил. А какво направи Христовият подражател? Като започна с благи думи, утешаваше царевото ридание и изкарваше себе си виновен за това, което бе изпитал. Защото той, служителят божи, рече: «Татко, ти си направил това, що ти е заповядано. Не е достойно, нито праведно, когато бог повелява, някой да не послуша, понеже ти нямаше да си причина дори за моето раждане в света, ако той не би дал. Затова — рече, — татко, и двамата трябва да благодарим на бога, който поиска да спаси тебе чрез служение на царството, а мене да сподоби с милост чрез лишаване от зрение!» Тези думи предизвикаха удивление у царя и той се възхищаваше от разума на мъжа, а се срамуваше от несравнимостта на неговата добродетел. Така, прекарал малко дни, бива изпратен с много почести от царя и бащата да живее на едно място в Диоклития, където му се донасяха необходимите за всякакво удобство неща. А пък той предава на неговия дядо сина си, който бе дошъл с него от Константиновия град. Оттогава пребоголюбезният Стефан беше още по-достоен за Христовата любов, хранеше се душевно от някаква божествена сладост и във всичко имаше благи надежди.

Понеже измина много време и предстоеше да се изпълни божествената воля, внезапно някаква болест налегна царя. Като чувствуваше, че е зле и че вече не ще живее, заповяда да бъде отнесен в своя манастир, където, прекарал малко дни, напуска този живот. И бива погребан в построения от него манастир — мястото е наречено Банска заради течащите топли води, а църквата е почетена с името на първомъченик Стефан. Когато царят издъхваше, мнозина се притекоха с най-голямата възможна бързина при Стефан и му съобщиха станалото. А той смяташе, че това е измама, защото не беше никак склонен към промяната, от което мнозина страдат поради лековерие. Но щом разбра със сигурност за бащината смърт, веднага сваля от очи кърпата и със светло лице и с още по-светли очи се явява пред събралите се и се препасва с властта на достойното за него сръбско царство. И щом тази мълва се разнесе навсякъде, хората, изпреварвайки се един друг, тичаха към него, а също и почти цялото войнство, и велможите, които са в съвета, сановниците и тези, що са назначени да събират царските данъци — всички те, тичайки, падаха в краката му и му въздаваха царски благохваления. А той, като прегръщаше всички, целуваше ги и говореше думи, пълни едновременно с полза и с премъдрост, та полагаше някак в сърцата им някаква сила на усърдието. И бе обичан и жела“ от техните души, и голямо множество от оръженосци го окръжаваха.

Докато Стефан пребиваваше така, укрепяващ се и възвисяващ се с Христовата сила, и всичките му поданици бяха много покорни, Константин, неговият брат от друга майка, събрал голяма войска и извикал немалка помощ от съседните предели, тръгваше срещу него. И чрез пратеник му заповядваше веднага да се отстрани от царската власт. „Къде се е чуло някога — говореше — сляп човек да управлява царството!“

Щом чу това, Стефан заповядва да се събере войска, доколкото имаше готова. „Не подобава — рече — да тръгвам на война, докато не отдам достойна почит на главата на църквата.“ След тези думи стана, та отиде при него. Свещенствуващият тогава архиепископ на име Никодим, подобно на първия Никодим и той истински Христов ученик, го посрещна с голяма радост и царска почит. И когато бяха в църквата, архиереят, взел в ръце царската корона, увенчаваше неговата честна глава, свидетелствувайки, че той е съвършен цар на всички илирийски народи. После, като се вдигна оттам, отиваше на бой. А когато двете войски се приближиха, онази милостива душа почувствува милосърдие към брата [си] и му написва такова послание:

„Стефан, по божа милост цар на сърбите — до превъжделения брат на нашата власт Константин, поздрав! Ти несъмнено сам си чувал за нещата, случили се по промисъл на бога, който всичко е устроил добре. А сега пак знай, че бях помилван от бога и по бащиния жребий бях поставен за цар да владея хората със страх божи и с неговата правда, както и нашите бащи. Затова се откажи от нещата, що си започнал, ела с готовност да се видим един друг, и приеми втория след царя сан в царството, като втори син, не воювай срещу своето отечество с чужд народ; стига и за мене, и за тебе да живеем при такава широта на земята ни, защото аз не съм Каин братоубиец, но братолюбец, приятел на Йосифа и неговото слово изричам към тебе сега, както той тогава — към братята си:

«Не бойте се, защото аз съм божи човек. Вие замислихте за мене злини, обаче бог замисли за мене добрини.»“

Тези думи, прочее [написа] Стефан. Но оня ги пропусна край ушите си и стягаше за бой войските. И когато двете страни се сблъскаха, победен е дошлият да върши неправда. Падат много трупове на сънародници, още повече са обърнати в бягство. Пада окаяно и самият Константин, получил такава награда за своето безразсъдство; неговите хора пък преминават към Стефан.

Но какво става след това с блажения мъж? Той прочее държеше всичко в свои ръце, понеже никой не смееше да му се противи, но всички околни князе изпратиха при него просители с многоценни дарове; те молеха да имат с него мир, прекланяха се под неговата ръка, умоляваха да [им] заповядва като на слуги и му обещаваха всяческо благопокорство. А той, колкото величието на царството нарастваше и се множеше, толкова по-смирен помисъл носеше в покорния си разум; мокреше често постелята със сълзи; и не само нощем, както пее пророкът, но и всекидневно измиваше съвестта си със сълзи, наричайки се по думите на Давид червей, а не човек, и по думите на Йов — пръст и пепел. Не се поддаде на женските сладости като Соломон, не погуби скиптъра на царството, послушен на младостта като Ровоам, не изгони пророците като Ахав, не посегна безумно срещу светото като Озий, но съвсем противно на това — смиряваше висотата на царството си пред архиереите, почиташе достойно с много страх и благоговение светите неща, а всичко останало управляваше чинно и богоугодно. Такъв беше приснопаметният Стефан.

Понеже за него бе добре да има и помощница в богоугодните дела, [бог], предназначаващият всичко за негова полза, избира жена, достойна за такъв мъж. Тя дойде от град Солун — блажената Палеологина — да царува, както и бе от царски корен. А господ, прославяйки своя угодник, прави и това: през всичките години от неговото царуване земята раждаше: голямо изобилие от плодове, така че всички наоколо да се дивят на неговата държава и мнозина да оставят далече своите отечества и да се преселват там. И християнският рог растеше, и църковните дела бяха добре направлявани, а царските дела — всички бяха в ред. Войската беше страшна за неприятелите, дори като чуеха за нея, а благопрочутият Стефан сияеше като някое слънце заради блестящата добродетел на своя живот. Прочее, той беше любим на всички души и предизвикваше учудването на всички умове, вършеше и други богоугодни дела, навсякъде разпращаше милостиня като лъчи. Защото чуваше писаното: „Милост искам, а не жертва“ и „Който помага на бедняк, дава назаем Богу“. От [милостините му] достатъчно получи Египет, и Александрия, и свещената Синайска планина, където бог застана със слава, заговорвайки на хората, пък и Йерусалим, и цяла Палестина, Константиновият град, и Тесалия, а още повече — и Вседържителевата обител, станала причина за много добро за него; пък и Атонската света гора получи обилно от благодеянията му. Но за това — толкова!

Понеже божественият бе обзет силнр от неизказано желание и постоянно имаше наум: „Какво да въздам на господа за всичко, що той ми даде?“, той пожела да съгради храм за слава на Христа Вседържителя и там да вложи цялото си усърдие. И обхождайки много и различни места по цялата страна, търсеше подходящото за такова дело. И намира едно място в Хвостенските предели, наречено Дечани. Щом го огледа добре, той с много сълзи благодари на бога и се обърна към велможите, които бяха с него: „Колко е страшно това място! — рече. — То не е друго, а дом божи“, както каза Яков. А те: „Чувахме, о светлейши между царете, че пророкът в псалма говори на бога за царя: «Ти си му дал желанието на сърцето му и молбата на устните му не си отхвърлил. А сега самите ние го разбрахме чрез делата.» И царят каза с радост: «Какво друго може да бъде по-желано от мене, о съвършени сред боголюбезните приятели? Такова място съответствува на моето усърдие.» И с това слово бързо заповяда да дойдат каменоделци и от приморските градове да доведат пред него ръководители за строежа. А сам той, след като му бе разпъната шатра, пребиваваше там, възхищавайки се от красотата на местността, защото тя е разположена на най-високите места, обрасла с всякакви дървета; местността е гориста и много плодородна, равна и злачна; отвсякъде текат най-сладки води, бликат много извори; напоявана е от бистра река, чиято вода, много преди да бъде вкусена, радва с вида си, а още повече, след като се вкуси, носи блаженство на тялото, така че никой не може да се насити на нейната сладост. От западната страна е обкръжена с високи планини и е затворена от техните стръмнини, затова е насищана със здравословен въздух; от източната страна пък се съединява с широко поле, напоявано от същата река. Такова прочее е мястото и съграждането на манастира е подобаващо и достохвално.

Най-напред той издига стена, достатъчно дълга и широка, укрепена с нагъсто построени кули, а вратите на манастира срещу лицевата страна на църквата да са малко по към южната страна. Върху тях е издигната превисока кула, така че нейният връх да се изравни с височината на църквата. А около стената са прилепени килиите на монасите, сякаш някакви птичи гнезда, за които подхожда пророческото слово: «Бях като птица, усамотена на покрива.» Направи и трапезария, голяма по постройка, още по-голяма чрез майсторството на строителя; пък и готварница, и пекарница, разположена на голяма площ. Създава и игумения — едно удивително и достойно за описание дело. И съградил всичко, както изискват редът и красотата, покрива го с много олово. А сред всичко благолепният Стефан издига боголепен храм; отвътре той е много дълъг и широк, а височината му е такава, че затруднява очите на гледащите; той е поддържан от мраморни колони и украсен с различни сводове; отвън пък е изграден многочудно от полирани мрамори, червени, а също и бели; връзката на всеки камък с другия е дивна и превисока по майсторство, така че лицевата страна на целия оня храм изглежда да е един камък, пречудно, чрез изкуство слята в цялостния облик на природата и показваща една неизразима хубост, та голяма благодат да озарява гледащите. И вечнокаменната красота и големината придават на храма преголямата прелест, понеже го изваяха съвършено и го създадоха за достолепие. А липсата на време не ми дава да опиша златните и сребърните съдове, свещеническите одежди и сирийските тъкани с бисери и скъпоценни камъни.

След като построи такъв голям и толкова хубав храм, предаде го на Вседържителя — бог. Призова също и настоятел на онова братство, равния на ангелите Арсений, мъж, остарял в добродетели и твърде отруден от постнически усилия. Той даде на манастира за нуждите на братята много села и общини от различни места на своята страна, както те стоят и до днес в премъдрия му хрисовул и показват неговото желание и усърдие към бога; и всичко това той предаде на манастира. След това издигна из основи църква на добрия покровител великия Николай — близо до обителта, но извън нея — за негова вечна прослава. Но и вътре в манастира, от южната страна на централния олтар, има втори олтар за чест и слава на този свети отец.

И друг неочакван подвиг стоеше по пътя на царя — понеже българският цар Михаил, възгордял се от много успехи и царска слава, се вдигаше срещу сръбското господство и се стремеше да го подчини под своята власт. Много беше, прочее, неговата войска, още по-много беше събрал от различни народи; освен това поиска немалка помощ и от готите, живеещи на другата страна на Дунава, и настъпваше, подобно на вълнуващо се море. И виждайки такова неизчислимо множество, той бързаше да осъществи чрез дела, което кроеше в ума си.

А Стефан, като узна за това от писмо, смути се, което беше естествено, разпрати известие до войската да тръгне след него, а сам се стараеше да избърза, колкото се може, със своя сив Стефан. И щом стигна до мястото, наречено Велбъжд, принадлежащо към Сардиния, тук двете страни се виждат една друга; и нашите бяха твърде малко спрямо множеството на ония — пет към хиляда, както би рекъл някой.

Прочее, прехристиянският Стефан изпраща до царя на българите да сключат мир: «Защо се мъчиш, казва, да погубваш българските и сръбските родове, нали имаш в ръцете си дела от своето наследство, що бог ти е дарил? Бъди доволен от своето, та да ти бъде добре, а не пожелавай чуждото, което бог другиму е дарил, защото се противиш на бога, като нарушаваш и оборваш нещата, що са от него добре разпределени. Ако ли пък си толкова военолюбив, насочи оръжието си против варварите, а не срещу христовите хора, на които аз по божия благодат съм пастир и които при това с нищо не са те обидили. Помисли колко кръв предстои да се излее, колко майки ще останат без деца, колко трупове от двете страни ще бъдат поднесени за храна на птиците и зверовете. И какъв отговор ще се иска за тях от оня, който ги е погубил безразсъдно? Прочее, като ни оставиш в мир и ти самият като го имаш, върни се в своите [земи], понеже, които се стремят да заграбят чуждото, ще загубят и туй, което мислят, че сигурно държат — така отсъжда всевиждащото око.»

Оня, щом чу това, изрева сякаш звяр и изпълни с много смут стоящите пред него; той отправяше срещу Стефан реч на безчестие и закана и накрая рече: «Ако не дойде до сутринта, когато слънцето изгрее от изток, и коленичил, не превие врат под крака на моето непобедимо величество, ще изпратя и ще го доведа така позорно вързан и след много различни и големи мъки ще го предам на насилствена смърт!»

А що стори Стефан, като чу това? О, благородна душо! О, блажена надежда! Въздъхнал из дълбоко, рече: «Господ ми е помощник и няма да се уплаша; що ще ми стори човек! Господ ми е помощник и аз ще погледна срещу моите врагове!» Извика воеводите, та заповяда да се организира войската и да се приготви за бой. А самият той, стоящ сам в шатрата, молеше се, вдигнал непорочни ръце към бога и него призоваваше на помощ. И стоейки така, прекара цялата нощ. Щом настъпи денят, излезе със сияещо лице, както някога Мойсей, когато излизаше от скинията на Завета. Защото молитвата е такова нещо — не отпуска молещия се такъв, какъвто го приема, но много по-сияен. След това събра цялата армия, постави в средата сина си Стефан и му я връчи, казвайки: «Вървете, чеда, в името на Христа, за да се изпълни неговата справедлива присъда! Дерзайте, защото пише: „Тези на колесница, онези на коне, а ние в името на господа нашия бог ще призовем.“ Да не се плаши вашето сърце, като гледате множеството на онези! Понеже когато Йерусалим беше обсаден от Сенахирим, воевода на асирийския цар, бог, видял смирението и злощастието на своите хора, изпрати една нощ един ангел и уби 185 хиляди от асирийската войска; и сега, заедно с вас се надявам: ще изпрати своя ангел пред вашето лице. Защото пише: „Бог се противопоставя на гордите, а на смирените дава благодат.“ Чрез такива богоизречени думи, премъдрият направи всички усърдни, вложи в сърцата им божествена сила и ги прати на бой.

А той влезе пак в своята шатра, коленичи и опрял лице до земята, молеше се, изливайки сълзи, сякаш [черпеше] със съсъд от извор. Бог слушаше своя праведник и оня горделив насилник с цялата си военна сила беше побеждавай както някогашния Амалик, чрез действието на молитвата, и не можа да отбегне божия съд. Царят на българите беше заловен от сръбските войници. Водят го при сина на царя Стефан, който тогава извърши много подвизи в битката. И там безславно бе лишен от живот; той справедливо бе подложен на това, що готвеше другиму. И тъй българите, изпълнени със срам, изгубили повечето си сили, като взеха трупа на оня Михаил и извършиха над него необходимото, и приготвиха предоволно мъртвеца според обичаите, и поставиха Александър, [Стефановия] племенник, за цар, отидоха си в своята страна.

А победителят Стефан, красящ се със светли победи, се върна обратно, където поданиците го посрещат и величаят с победни песни, възхваляват го и му се възхищават, благодарят на бога, че се сдобиха с такъв цар, по-прочут от всички предишни. После, като беше в манастира със славните князе и людските управници, пишеше победни песни за Христа-царя и се изпълваше с неизказана радост, виждайки такъв завършек на своето усърдие. И оттогава се стремеше към по-велики подвизи.

След това построява друг манастир, на три стадии далече от великата обител, добровидно разделен на килии, украсен с редове одъри и приготвен за такава цел с всички други необходими неща. И там събира братство от болни от свещената болест, намиращи се по цялата му земя, доста много на брой, със загнили лица, с треска в кръвта, с разложени меса, окапали до самите кости, с изкривени пръсти, отделили се от ставите; хора съвсем схванати, неподвижни; такива, що не можеха свободно да дишат поради болката, мъчеща ги извътре — зрелище наистина покъртително и гледка, предизвикваща сълзи в очите на милостивите! Там им уреди да получат покой, който какъвто иска, давайки им всеки ден обилно нещата, необходими за тяхното успокоение: копринени тъкани, понеже са меки за лежане на ония свещени тела, и благовонно миро за прохлада на излъчващия се от тях огън. Постави им и управител от двореца — благ и добър мъж — и му заповяда да угажда на всички и да облекчава болките от недъга. Но и сам често ходеше там: веднъж, престорил се на някакъв войник, им даваше много пари, а друг път — открито, през деня. Той им се покланяше, усърдно ги прегръщаше, със сълзи целуваше онези страдащи тела, говореше им слова на утеха и ги облажаваше, че заради временното и бързопреходно страдание ще се удостоят с безконечното царство. И нито Соломон в цялата слава на своето царство не се е радвал толкова, колкото той с този събор на страдалци; и много нощи прекарваше, беседвайки с тях, защото имаше помежду им мъже, удостоени с божествени [дарби]. Прочее, времето сега не е подходящо да пиша за това; за тях трябва друга, по-грижлива подготовка и обмисляне. А сега, избързал, ще разкажа как настъпи мъченическият край на неговия живот и как той се присъедини към лика на мъчениците.

Една нощ, след свършване на утринното песнопение, полегнал на уединената си постеля, той вкусваше малко сън, И вижда великия Николай. Той му се яви по същия начин, както и преди. И пак Николай, пак обичайната полза, пак той, пожелаващият да благоизвести по-хубавото! И се приближава до него, и говори: „Приготви се, Стефане, за края, защото скоро ще се представиш на господа.“

О, добро известие! Станал от сън, Стефан смесваше радостта със сълзи й като се хвърли на земята, благодареше на бога и на вестителя за доброто преселение. Защото той винаги се стремеше и желаеше, ако е възможно, да остави земните смутове и в бъдеще да живее с Христа.

След това извика настоятеля на манастира, споменатия по-горе Арсений, и му връчи много злато, казвайки: „Изтече, честни отче, времето на моя живот и затова вземи ги и ги запази за манастирски нужди, защото не зная какви ще бъдат по намерения тези, що ще царуват след нас.“ И тъй, даде това на манастира, друга част — за онези блажени страдалци, а останалото сам раздаваше. Малцина узнаха за неговото дело, понеже от тогава до часа на [утринното] богослужение прекарваше всички нощи, като бродеше из града и търсеше нуждаещи се хора.

А Стефан, споменатият преди негов син, многократно беше нараняван от желание за царството и поради страх, че няма да го получи, криеше в себе си змия. И тогава, понеже не можеше да търпи повече пламъка на желанието, а имаше със себе си много войска и мнозина от първите велможи, преминава в Арванитската земя, удостоен със сана на трибун. Там се препасва с властта на цялото царство и отнема тази земя от бащината си държава.

А какво направи оня кроткият, когато узна това? Многократно изпраща до сина писма, та да остави недостойните неща и да живее заедно с него, а не след дълго да стане наследник на царството и благословията му. Но как да послуша добрия съвет душата, устремила се единствено към злото? Като разбра, че синът не се покорява, остави да се изпълни за него божията промисъл и живееше, събирайки много добродетели, за да не се пресели от тукашния живот с малка печалба. Така и в това подражаваше на кроткия Давид и усърдно понасяше синовното гонение. Когато някои, показващи голяма близост към него, решиха да му кажат: „Защо е тази твоя снизходителност към сина? Защо е това отлагане и забавяне? Изпрати поне войска, задоволи я с много плячка и с това ще покажеш своята мощ и ще внушиш страх у войниците му, та да не смеят да се вдигнат на рат срещу тебе“, той ги погледна някак необичайно, както се каза, и рече: „Защо вие така ожесточавате кротката душа и я карате нея, която се подчинява на божия закон, да му се противопоставя? Ако сме приели доброто от ръката Господня — както каза Йов, — нима не ще изтърпим злото. Достатъчно се насладих от благата на този живот; ясно е, че като получих слава и царско име, редно е да изстрадам всякакво зло, за да имам някакъв заслужен дял от отвъдното утешение, та да не ни бъде казано справедливо онова, що се каза на богатия: «Ти получи своите блага приживе.» От тези думи ще бъдем посрамени и не ще можем да дадем никакъв отговор.“ Защото, откак получи вестта за блажената кончина, неговата мисъл бе заета не с нещо друго, а само със сърдечно съкрушение и с честите страдания на сълзите, и с обичайния за него стремеж към бедните.

После този, който беше едновременно син и вероломник, намерил удобно време, внезапно нападна и сложи ръка върху баща си с жената и децата [му]; той нарежда те да бъдат пазени в друг град, а него изпрати в града, наречен Звечан, и след няколко дена го осъжда на най-горчива смърт чрез удушване.

O, несправедливо осъждане! O, немилостив отговор! Как не пожали бащината утроба, как не пощади родителската старост? Как не се засрами от белите коси? Как не си спомни за бога, казал в Закона „Почитай баща си и майка си“? А и презлите слуги на злия господар, как те смееха, след като получиха такива заповеди, да тръгнат с волни нозе? Вървейки, как не се преобразиха към милост? И, дошли на мястото, как смееха да гледат към онова свещенолепно лице? Или как дръзнаха да се докоснат до неговата света шия със своите скверни ръце? О, безчестие! О, неистовство! Как не изсъхнаха злодейските ръце? Как не ослепяха очите им, както съчиненията на много светци казват, че става? Ала как щеше да бъде съвършен мъченикът, ако не така! Защото един е жребият на мъченичеството, а многобройни са начините на смъртта. И така той предаде на господа блажената душа, подета и възхвалявана от ангелите, а многострадалното и честно тяло бива пренесено в неговия манастир и бива преобилно и достойнолепно сподобено с възвишени свещенословия. И съкровището, сякаш някакво слънце, залязло под земята, се предава на гроба, несравним с нищо.

Обаче за тези неща казаното е достатъчно! А пък аз, о пресвещено събрание и пречисти отци, не съм мислил да ги погреба в дълбината на забравата, но да ги разкрия и да ги предложа на вашия слух, понеже сте христолюбиви и мъчениколюбиви, та да не би с няколко кратки изречения да се омаловажат толкова големите богатства; едновременно се старая да възвеселя вашия слух чрез изслушването на повестта и чрез чудесата на мъченика, които отсега се проявиха.

Общата майка земя задържа в своите недра онова свещено и страдалческо тяло седем години и засрамила се от добродетелните сили в него, го запази невредимо по заповед на създателя; то ни най-малко не бе подвластно на природата на тлението, а стана такова, каквото ще покаже по-нататък нашето слово.

Една нощ, докато еклезиархът на манастира спеше, явява му се един мъж дивен и неизказано светъл и му заповядва да извади от земята неговото тяло. След като стана, той, изплашен, разказва видението на предстоятеля. Той, прочее, го отпраща, казвайки, че видението е последица от многото спане. Ала сам в ума си разсъждаваше много и целият бе изпълнен с ужас, понеже знаеше сигурно добродетелите на мъжа и страданията му за правдата и смяташе, че това никак няма да остане неразкрито докрай. И пак, когато бяха минали малко дни, заповядалият тези неща се явява на еклезиарха. А той отново съобщи на ръководителя. За трети път се явява престрашно едновременно на еклезиарха и на игумена и ги порицава, загдето не са повярвали. И понеже за това се разнесе голяма мълва, тя стигна чак до архиерея на областта; изпаднал в голям страх и почуда, той свиква подвластния му архиерейски събор и църковния клир и дохожда в манастира. Когато беше в църквата, заповяда да отместят камъка на пребогатия гроб. Щом стана това — о, сладостна повест! — силата на недоказано благоухание изпълни всички, не само намиращите се в църквата, но и извън църквата, по цялата обител. И нямаше ни един от събралия се тук народ, който да не се наслади на благоуханието. И така Стефан е изнесен и положен в ковчег от свещените архиерейски ръце, та делото, по-светло и по-почетно от ония скрижали на Завета, да бъде видимо и прославяно от всички, а на идващите с вяра да дава изцеление от различни болести.

Имаше един човек, който седеше да проси при манастирските врати. Той някога бе боледувал от треска и бе лишен от зрителната способност на очите си. И четиридесет години се измъчваше от такова наказание. Макар че беше дал много имоти на лекарите, понеже беше от богатите, той никак не можа да получи облекчение на страданието. Но след като разпиля имотите, превърна се в бездомен и просяк. Щом разбра, че онова честно тяло е извадено от земята и открито лежи пред всички — лекарство на всекиго според вярата, купувано не със злато, но придобивано с усърдие, той стана, та дойде до църковните врати. Тъй като входът му бе недостъпен, понеже множество хора се стичаха на поклонение пред нетленното тяло и се блъскаха един друг, той стоеше вън, проливаше топли сълзи, биеше гърдите си с ръце, а с езика си изричаше молитва към мъченика; и подражаваше на вярата на онази жена, за която се говори в евангелието. И както надеждата не посрами нея, така и него [не посрами]. Защото когато вече се отслужваше божията служба, той успя някак леко да влезе и доведен от водач до пресвещения ковчег, преклони глава, допря лице и очи на гърдите на светеца. И, о чудо! Като стана, той, избавил се от предишната тъмнина, виждаше желаната светлина. И вървейки, станал водач на този, който преди го водеше, разгласяваше божиите величия, извършващи се чрез Стефан. Но и много други хроми и парализирани, неми и глухи се освобождаваха от такива страдания, когато се докосваха с вяра до мощите му. Тези, които ги познават, казаха, че те и доскоро са били живи.

Прочее, нима това е чудно? Ни най-малко! Защото той е ученик на Христос, който е изрекъл: „Делата, които аз върша, и той ще върши.“ Наистина Стефан показа дела, достойни за вярата, а вярата украси с дела, делата пък с вяра запечата. А кои са те: вяра, надежда, любов, беззлобие, простота, милостиня, кротост, дълготърпение, правосъдие, грижа за сираци» и вдовици, подвиг за благочестието и което е най-високото -смирение. Него той прибави като невидими крила към останалите добродетели; и летейки, достигна надземните предели, въдвори се с мъчениците като великомъченик. Приобщен с тези, които благочестиво царуваха на земята, той, който ги превъзхождаше с много дела, се причисли към преподобните, защото усвои някои от техните велики деяния и както се разбира, на тях се оприличи с чистите молитви, с мисъл за смъртта, с непрестанни сълзи и със смирена мъдрост; и той се приготви; да влезе заедно с мъдрите девици в чертога, защото, напълнил свръхбезмерно много съдове с масло и вдигнал пред себе си светилника, очаква в полунощ страшното идване на сладкия Жених. И кои съдове — чуйте, възлюбени: утробите на бедните, стомасите на гладните, плещите на голите, сълзите на вдовиците, нуждата на сираците. Като утешаваше тяхната оскъдица, Стефан приготви украсата на своя светилник.

Колцина, прочее, кажи ми, ще го наобиколят тогава на онова всечовешко множество и ще показват на страшния съдия оня, който ги е утешил заради неговата, [на Христа] любов и е Облекчил страданията им от болестите! Колко езици в един глас ще извикат и по-ясно от тръба ще разгласяте милосърдието на този мъж и това, което той тайно правеше за тях! Всичко това те ще разкрият пред ангелите и пред хората. О, блажено изобличение! О, добри Стефанови изобличители! И понеже Женихът се бавеше, дойде природната необходимост и накара всички да дремят и спят. Но и докато той спи, съсъдът на неговата света душа върши преславни неща. И щом прочее в днешно време беше прославен с толкова голяма слава, каква ли и колко ли голяма ще му се дари, каквато «око не е виждало, нито ухо чувало, нито човеку наум не са идвали нещата, който бог приготви за обичащите го». И когато по апостола «това донейде ще изчезне», когато човек влезе с господаря и жениха в чертога, вратата ще се затвори.

С какво е достоен за удивление Йосиф? С това, че е продаден от братята и хвърлен в ямата като символ на Христа. Ала Стефан понесе не само заточение, но и лишаване от светлина. Аз мисля, че смъртта е за предпочитане пред такова наказание! Не стана ли оня цар на Египет? И този стана цар на сърбите. Но оня прочее беше от Закона прообразен на благодатта и владетел на безбожен и нечист народ, а този — в самата благодат и владетел на избрани хора и на свят народ, на царско свещенство, на Христово стадо, което е много по-високо от людете на оногова; и той беше приятел на многострадалния Йов. Както Йосиф надминава източните, така и този надмина западните царе с благочестие и правда, с милостиня и беззлобие. Превишил ги твърде много със слава и богатство, той се приобщава към страданието. Но краят на двамата не е еднакъв — както във всичко, така и тук по-богатият е Стефан чрез мъченическата си смърт.

Той се приравнява някак и даже много към Исус Навин с подвига за хората и с водените битки срещу народите, които нахлуха и искаха да оскърбят божието достояние, чийто пастир бе той. Не с оръжие, нито с лък — на тях никога не се уповаваше, но, сякаш втори Мойсей, с въздигане на чисти ръце и с молитвено действие.

Давид беше цар на Израил и бе кротък, което е свидетелствувано от бога, говорещ за него: «Намерих мъж по сърцето си — Давид, сина Йесеев»; но бе и псалмописец и танцуваше пред ковчега. И този прочее е цар, и кротък в смирението, и не със слово засвидетелствуван, но с дела за хората, белязан от бога. Той е певец на песни, що излизат от сърдечната лира и стигат до ушите на господ Саваот, на молитва [отправена] открито, на безмълвно възклицание, а и играеше духовен танец не с нозе, ала с душевните възприятия.

Достоен е за удивление Соломон, по-висок в премъдростта от всички, царували в Израил, но станал роб на женски сласти, накърни славата чрез порока. А този, що от природата бе надарен с премъдрост, премъдро се запази от такъв порок, понеже бе насочил желателната част на душата си към отвъдземните неща. Не беше ли построил оня многозлатна и многославна църква — ала за нуждите на старозаветните служби и за освещаване на жестокосърдечнйя Израил. Този пък създаде храм на божествените тайни за служба на благодатта и Христовото достояние и за молитвено събиране на хората. Какво са пред това дело многопрославяният кизически храм и изкусно сътворените му колони, Йосифовите житници или недобре пресметнатите стени на [Вавилонската] кула в Сенарското поле, или многоусърдно построеният дом в Ефес, що не бе от полза за съградилите го? Той беше и като Даниил мъж с най-добри желания и ревнител като Илия.

Такива са Стефановите дела, такива са придобивките на благочестивия цар, такива са плодовете на богообичната душа. Не се превъзнесе от толкова голямо самовластие, не бе похитен от гордостта, не предпочете нещо от видимите пред мислените, но короната на това земно царство му бе застъпница на небесното царство. И неговата света душа се вселява в неизказаната слава, а свещеното му тяло, сякаш някое скъпоценно наследство, бе оставено на неговото отечество, та и чрез това бог прояви милост към нас. Ако не беше станало така, той сигурно щеше да се представи като Енох. А понеже неговите честни мощи са при нас, вярваме, че и неговата триблажена душа невидимо е с нас, изпълнява нашите молби за спасение, пази ни от насполетяващите ни злини, противи се и наказва с видими наказания онези, които нападат неговата обител и оскърбяват ангелския чин в него. И чуйте, о любезни отци, разказа, който не е непознат и на ваша милост.

Някой си Ивое беше поставен несправедливо и неблагочестиво от царица Елена за началник. В началото, прочее, той си придаваше [вид на] благоговение и смирение, както се казва, вълк, прикрит с овча кожа, докато разкри живеещия вътре в него звяр и се показа изведнъж жесток, и беше жилище на всякакво беззаконие. Той открито присвои всичко, що е в манастира, и нареди той да се управлява от миряни; този идол на безчестието лиши настоятеля на манастира от целия полагаем му се дял, та дори от това да се нарича игумен. Но и онова свещено число монаси той подхвърляше на многообразни мъки, та не можеха да ходят свободно даже вътре в манастира. Да кажа накратко — тъмнината управляваше светлината и вълкът беше пастир на овцете, и едно голямо и неутешимо бедствие обгръщаше душите на всички.

Веднъж той идваше отвън на кон, както имаше навик, с мнозина вървящи преди и след него; беше обед, когато братята пееха шестия час. И в този час тогава, след като той вече е близо до вратите на манастира, явява му се Христовият воин Стефан, среща с ярост този, който се е разярил срещу неговите хора, и наказва мъчителя според праведния съд. Защото му се привидя, че при срещата светецът го сваля от коня и забива в гърлото му два големи гвоздея, влизащи чак до гърдите и до вътрешността. И нищо друго не можеше да се чуе от него, освен че молеше по-бързо да му доведат ковач. Щом беше внесен в манастира и ковачът вече дойде, не можеше да издаде никакъв глас и мърдайки с пръст, го викаше и показваше справедливото наказание, що беше в него; и в такова зломъчение изпусна окаяната си душа.

Но и друго, по-страшно от първото свидетелство ще представя на ваша милост, него нашите очи видяха заедно с вас, а и много други бяха очевидци. Говоря за оня Юнец, който според делата си получи съответно име, защото дойде в манастира подобно на неукротен див юнец. Той бе изпратен от тези, които тогава владееха благочестиво, за да пази мястото, понеже тогава се случиха междуособни войни и се вършеха внезапни и чести оплячкосвания и немалко кръвопролития. И като безумен, според писанието, той рече в сърцето си: «Няма бог!» Поквари се и се опозори в делата си, защото всичко; което имаше манастирът, беше в ръцете му. Нареждаше, както си искаше според волята си, а на игумена заповяда да дават само някаква малка дажба от хляб и други необходими неща, но не когато поиска, а когато даващият благоволи. Забрани на всички, които са в манастира, да отиват при игумена. Ако пък някой би дошъл по обичая при настоятеля за негова полза, на излизане от игумена попадаше в ръцете на неговите слуги, дебнещи сякаш ловджийски кучета и очакващи желания лов. И ако такъв човек беше инок, получаваше много хули и ругатни, ако ли беше мирянин — понасяше много удари и нозете му бяха стягани жестоко в дърво. Но блажените и наистина Христови овце не зачитаха никак заплахите от оня звяр, а се покоряваха на пастиря, както подобаваше, с топла вяра и горещо усърдие; те носеха достатъчно храна и необходимите неша в изобилие. И никак не можеха да търпят дори за малко да се разделят от неговата любов; живееха прочее, очаквайки за утеха помощ, която идва свише; единодействени и единомислещи с настоятеля, единогласно се молеха да ги отмине тази беда. Оттогава измина малко време и Юнецът бива повикан с писмо във войската. Като вдигна подчинените си, той вървеше с голямо високомерие; и поръча на тези, които бе оставил да управляват нещата, да оскърбяват настоятеля, та да се уплаши и да напусне манастира. Ако ли пък не се уплаши и той го намери, като се завърне, кълнеше се с много клетви да го убие със собствената си ръка. И оня, прочее, постъпваше, както рече Давид: «Грешникът дебнеше този, който нищо неправедно не бе сторил, но господ не го оставяше в ръцете му, защото виждаше, че денят му дойде.» Като постъпваше така, той пристигна в дружината си; там те бяха обсадили един град. А игуменът се отдаде на подвиг и прекарваше много нощи в молитва. Така една нощ, след свършване на утринното песнопение, остава в църква; само парамонарят“ знае за него. Отворил ковчега, в който лежи мъченикът, той със сълзи целуваше неговите свети; ръце и от дълбината на сърцето си изричаше към него такива думи: „Виж нашата, на твоите хора, злочестина, Христов войне! Виж облака на скръбта, който ни е покрил! Виж крайното поробване на твоето наследство! Виж, че обителта, която ти създаде за жилище на бога, нея скверният Юнец превърна във вертеп за разбойници. Виж и недей мълча!“ И като изрече прочее това, излезе от църквата.

А в този час Юнецът, спящ със своите другари във войската, вижда насън, че се е върнал от война, и минаваше през манастира, за да отиде в църквата. И щом мина покрай притвора и влезе през така наречените царски врати, мислеше да тръгне към престола на настоятеля и там да го убие с железния жезъл, що беше в ръката му. Но го среща някакъв страшен мъж, украсен с царски дрехи, излязъл от мястото, където стои ковчегът, с брада дълга и посивяла, както е изобразен [на иконата]; и го удари по лицето и по гърдите с лампадата, която държеше в ръце. От силния удар лампадата, изглежда, се счупи и половината й падна. Юнецът се обърна назад, за да избяга, но онзи, страшният, го настигна и го удари като с копие с остатъка от лампадата в гръбнака между хълбоците и в дясната мишца, казвайки: „Ето ти отплата, та да се научиш да не свирепствуваш срещу моя манастир и хората [ми]!“ Изревавайки сякаш звяр, звероподобният скочи от сън, като изнемогваше много, стенеше пресилно и непрекъснато слагаше ръка на местата, които получиха изпратеното от бога наказание. Обръщаше се в постелята надясно и наляво, а неговите другари изпаднаха в голям ужас и много часове бяха като обезумели. Когато малко по-късно той едва дойде на себе си, те го разпитваха, за да узнаят причината на онова внезапно заболяване. А той, макар и да не искаше, разказваше истината. И така, обхванат от силен огън, се мъчеше до краен предел. И когато бе пренесен в манастира, той лежа седем седмици; месата и костите на прободените места изгниха, та се виждаха и самите му вътрешности, а и те изгниха по същия начин, така че зловонието на язвите отвращаваше хората, намиращи се по целия манастир. Езикът му окапа и зъбите му се нацепиха от голямото злострадание. И можеше да се види как оня, който преди беше горд, лежи, подобно на отдавнашен и изгнил мъртвец. Трогателна гледка за очите, неутешимо дело за сълзите и ако се вникне с проникновеност на ума — нещо много по-страшно, защото — о, чудо! — не предава по-напред душата си по порядъка на природата, та да подлежи тялото на естествено гниене, но първом тялото изгни, необичайно и ужасно, а вътре душата бе държана насила за назидание на останалите. Накрая той изпуска с мъка и нея.

О, добро застъпничество, о незабавна Стефанова грижа, о, свойствено нему състрадание за неговите раби! Защото веднага престанаха размириците, успокоиха се вълненията, млъкнаха козлопенията, бяха изтръгнати из корен безчинствата, що бяха вършени посред манастира и четата, подобна на Юнеца, бе изгонена. И да кажа наведнъж: като изпрати Стефан, господ очисти земята на своите хора.

Слушайте вие, които се борите срещу бога и искате да по-хитите църковните неща! Слушайте и бягайте като от огъня! Нека да ви вразумят разказаните страшни повести, най-вече според писаното: „Смъртта на твоя брат да те поучи.“. Но достатъчно говорихме за това. Нека да обърнем речта си към предишните неща.

И понеже неговата пресвещена памет стига до нас, да празнуваме, братя, празничния и любим духовен празник, защото сега сред нас, невидимо слязъл от неизречени висоти, стои Стефан, венчавайки всекиго според усърдието му; и нищо не иска от нас, освен да се придържаме към добродетелите и чрез тях да се приобщаваме към бога. Нека да празнуваме с псалми и духовни песни, в кротост и правда, във вяра, надежда и любов, в смирение и истина, в чистота и милосърдие и в други добродетели, в които сме угодни на бога. И да прегърнем този свещен ковчег, в който е съкровището на Божиите чудеса, и докосвайки се благоговейно с устни и очи, с радостни сълзи да оросим стъпалата на нозете му, които стъпкаха напълно врага и изтъниха като паяжина неговата злонамерена сила. Да целуваме ръцете, по-благовонни от скъпоценен нард, що често се издигаха към бога и винаги се простираха към бедните, защото когато се молеше и издигаше ръцете си, а и когато се отдаваше на умна молитва, ръцете му пак вършеха милостиня. О, какво добро деяние на прекрасните ръце! Мисля, че тези ръце са по-свети от онези, които се бяха прострели на планината, за да приемат скрижалите на Закона. Да целуваме гърдите, хранилище на много блага, по-високи и по-почетни от оня съд с манна, да увенчаем неговата достойна глава с благохваления и да възложим на него цялата грижа за нас.

Тия неща са ти от нас, Стефане, образ на твоята любов, която е в душата ни. Ако прочее са достойни, което не бива и да мисля за възможно, то е поради твоята благодат, защото с упование в тебе съставих словото за тебе. Ако ли пък е далече от достойното, понеже твоите дела са многобройни, подобава ли да бъде наказан онзи, който е невежа и лишен от острота на ума? Освен това са и много малко [хората], които познават твоите дела, тъй като натрупването на годините направи те отчасти да намалеят. Обаче на бога е угодно и това, което е по силата [ни]!

А ти ни наглеждай отгоре, о божествен и светъл воине, който отклоняваш божия гняв, справедливо насочен срещу нас заради греховете ни, ти, пребогати, който с молитвите си и със своята сила прогонваш видимите и невидимите врагове! А в страшния ден на съда, когато ще просияеш по-ярко от слънцето, ти ще ни събереш около себе си, нас, които се нарекохме стадо от твоята кошара и като ни покажеш на съдията-бог, ще отправиш оня блажен глас: „Ето ме мене и децата, що ми даде бог!“ Нему слава с безначалния отец и с пресветия, благ и животворящ дух — сега и в безкрайните векове. Амин!

Издание: Стара българска литература. Том 4. Житиеписни творби. Български писател, С. 1986.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.